(untitled) (Філологічні студії: Науковий вісник Криворізького державного педагогічного університету, 2018)
У статті розглянуто явище комунікативного мовчання як специфічного компонента невербальної поведінки загалом. Визначено, що семантичне навантаження мовчання ідентифікується в конкретних ситуаціях, у яких прослідковується комунікативна компетенція особи в соціумі. Загальні моделі голосової поведінки пов’язані з національно-культурними традиціями й стереотипами в певному мовному колективі. Фраземи на позначення мовчання фіксують надбання соціально-культурного досвіду українців і білорусів, процес зміни комунікативних ролей мовців. Звернено увагу на фразеологізацію процесу припинення мовної взаємодії, зважаючи на анатомо-фізіологічні можливості мовного апарату людини. Простежено асоціативні зв’язки проаналізованих стійких виразів з явищами припинення життя – могилою, труною, як ознакою абсолютного мовчання і тиші. Зіставний аналіз українських і білоруських фразеологізмів-виразників мовчання засвідчує паралелізм їхньої семантики та форми; їх простір репрезентовано соматизмами: язик, рот, губи / вуста, горло, зуби.